God kveld og velkommen kjære lyttere. God jul får jeg vel si.
Den er snart her, tross at den ikke ser ut til å bli hvit.
Dere skal nå få æren av å ha mitt følge denne timen.
Sist vi pratet ba jeg dere sende e-post om hvordan dere oppfatter jula.
De fleste e-postene inneholder uro og angst for denne høytiden.
Signaturen "kaffe og champagne" at den heller skyter seg selv
enn å høre på når søsknene prøver å slå hverandre i skryt.
Signaturen "Soya" er lei av falskheten og fasaden av liksomlykke.
som ble bygget opp bare for at det skal være sånn.
- God kveld, søster. - Hei.
- Hvorfor virker du så rar? - Jeg virker vel ikke rar.
Du har på høyttaler.
- Hva gjør du? - Så nysgjerrig du er.
Nei, egentlig ikke.
- Jeg pynter treet. - Å...
- Blir det fint, da? - Ja, den blir flott.
- Ja, vi kjøpte vår i går. - Og dere er superfornøyde?
- Ja, faktisk. - Har du handlet noen julegaver år?
Du har vel huket av hele ønskelisten som jeg hengte på kjøleskapet.
Eller har du glemt meg i år også?
Jeg var og besøkte mamma i dag.
Kan ikke du bli med neste gang? Det er vel veldig lenge siden du var der?
Japp.
Fra det ene til det andre. Du aner ikke hva jeg fant da jeg rotet rundt.
Som en million av dine gamle barnetegninger.
Du hadde virkelig talent. De er jo kjempefine.
Jeg ønsker at jeg har fått litt av det, eller fantasien din.
Jeg lar dem ligge her, så kan du se i helgen.
- Du kommer vel, hva? - Jeg kommer 12 og hjelper med maten.
- Er planen å bli? - Ikke hele livet, men over julen.
Jeg har alt pakket vesken. Den står i gangen. Du, jeg tenkte på noe.
Hva tenkte du?
Louise... Nei!
Astrid? Astrid!
Astrid! Svar meg nå, Astrid.
Svar!
Astrid!
Du gjør meg veldig urolig.
Astrid!
Forrang 319520. Vi har en kvinne med kraftig hodeskade.
En person er anholdt. Over.
Vi ber om ambulanse. Det haster veldig.
Fra 319520. Det ligger en veske her med dyre gjenstander.
Fra 319520. Hun er bevisst, men svarer ikke på tiltale. Over.
Hør her. Vi må være forberedt på det verste.
Den søsteren som du har hatt kommer trolig aldri tilbake igjen.
Vi har gjort alt som står i vår makt.
HUSET VED SKOGENS ENDE
- Hei! - Hei, er du her alt?
Klokken er bare ni. For en overraskelse.
- Søster. - Søster.
- Mor. - Datter.
Det er klart jeg har savnet deg. Kom inn så skal jeg lage pannekaker.
- Da tar jeg bagasjen din så lenge. - Gjør det.
Gud, så herlig. Det lukter barndom her. Kan du kjenne det?
- Det er en stund siden du var her, hva? - 100 år siden, men det føles som i går.
- Jeg setter vesken din i stuen. - Gjør det.
Dette er... Jeg vet ikke hva jeg skal si.
- Dyster? - Nei, absolutt ikke.
Husker du monsteret som bodde der borte i skogen?
Johanssons traktor, mener du.
- Ikke vær så døll. - Du og fantasien din.
Det er ikke noe galt med fantasi.
- Spøker du? - Nei.
Ok.
- Er du klar? - Hvor klar er du?
Én, to, tre.
- Tradisjonen holder seg. - Hva faen...
Jaha, hvor skal du nå?
Mange merker nå.
- Du trenger ikke telle dem. - 99... ganger har jeg vunnet over deg.
Med litt hard trening så tar du meg snart igjen.
- Flaks, mener du? - Det handler ikke om flaks.
Nei, det handler om dyktighet.
- Så teit du er. - Du er teit.
Jeg legger en spar to.
Vet du hva jeg har? Jeg har sparess. Det betyr at det er min tur.
Nei! Det betyr ett!
Det betyr at det er min tur igjen.
- Jeg er ikke ferdig ennå. - Jo da.
Kom... Kom an. Det er på tide å gå og legge seg.
Hysj, ikke vekk mamma.
Hva er det nå?
Lille venn...
- Kan ikke du synge noe? - Hvorfor det?
- Jeg får ikke sove ellers. - Men du sov for noen sekunder siden.
Ja, men du kan vel synge I et hus. Det funket da vi var små.
- Ok. - Toppen.
I et hus ved skogens ende
Liten nisse titter ut
Haren skutter fram så fort
Banker på dens port
Hjelp, akk hjelp, hjelp meg...
ellers skyter jegeren meg
Kom, ja kom i hytten inn
rekk meg hånden din
Vi må være forberedt på det verste.
Vi er to søstre.
Jeg er veldig urolig.
Louise? Louise?!
Louise!
- Hva skjer? - Jeg hadde en sinnssyk drøm.
- Hadde du et mareritt? - Jeg vet ikke hva man skal kalle det.
Det var så ekstremt virkelig.
Jeg lå på et sykehus, og du var der i rommet.
Jeg kunne verken røre meg eller prate
og så prøvde jeg få kontakt med deg, men det gikk ikke.
Det er rart.
Hva var det for noe?
Jeg orker ikke.
Antar at vi kjøper en ny ramme i morgen, da.
En ripe her. Det gjør ikke noe.
Jeg må faktisk få sove nå. God natt.
Louise?
Jaha, sov godt, da.
Våkn opp!
Hvor er du hen?
Mamma? Louise?
Hei, du har kommet til Louise. Jeg er ikke her nå. Legg igjen en beskjed.
Mamma? Louise?
- Nødtelefonen, 112. Hva har hendt? - Hallo?
- Hallo, det er noen i huset mitt. - Hallo... Hvis du hører dette...
Hvor har jeg sett henne?
Hallo?
Ta det rolig. Det ordner seg.
Hvor er vi? Ok, ok, ok. Jeg kommer...
Nei! Nei!
Nei!
- Husker du meg ikke? - Jeg vet ikke hvem du er!
Jeg vet ikke hvem du er, vær så snill.
Nei!
Husker du virkelig ikke?
Nei!
...to, tre!
Noen i fjerde hadde innbrudd for en uke siden.
En nabo hadde sett en maskert person i kjelleren.
Så unødvendig.
Fins igjen grunn til å slå henne ned bare for at man vil ha penger.
Hei! Er du her alt? Klokken er bare ni. For en overraskelse.
- Har du savnet meg? - Det er klart jeg har.
- Kom inn så lager jeg pannekaker. - Ja.
Som det lukter barndom her. Kjenner du?
- Lenge siden du var her, hva? - Ja, 100 år siden, men likevel som i går.
Jeg tar denne. Jeg setter vesken i stuen.
Gud, som jeg elsker dette stedet.
Husker du monsteret som bodde i åkeren?
Johanssons traktor, mener du?
- Hold opp! Ikke vær sånn. - Den bråket noe helt forferdelig...
...og ga gjenlyd gjennom hele skogen.
Husker du ikke da vi var små at vi gikk inn i fantasien og bare...
Det er klart vi visste at det ikke var et monster, men vi ga blaffen i det.
- Ja, hva het den dødningskallegruppen? - Dødningskalleklubben.
To utvalgte søstre som skulle bekjempe alle verdens demoner.
- Ja, akkurat. Du og fantasien din. - Det er ikke noe galt med fantasien min.
- Spøker du? - Nei.
Ok...
- Er du klar, da? - Ja.
Én, to, tre.
Tradisjonen holder seg.
Jaha, hvor skal du nå, da?
- Mange merker nå. - Spøker du?
- Nei. - Du trenger vel ikke telle dem.
100 stykker. 100 ganger har jeg vunnet over deg.
Du kan vel ikke legge over en spar?
- Slik, nå. - Jamen, du...
På tide å legge seg.
Kom.
Bøy deg ned.
God natt.
- Kan ikke du synge noe. - Hvorfor det?
Jeg får ikke sove ellers.
- Du sov jo for noen sekunder siden. - Du kan vel synge I et hus.
- Det funket da vi var små. - Ok.
I et hus ved skogens ende
liten nisse titter ut
Haren skutter fram så fort
banker på dens port
- Hva er det som skjer? - Hun så på meg i fotografiet mitt.
Mamma så meg rett i øynene.
- Men, du... - Nei, jeg vil ikke se på det igjen.
Det er ikke noe spesielt med fotografiet. Hold opp nå!
Det var jo vinden.
Var det nå vinden så syns jeg at vi tar en titt sammen.
Gå du, jeg vil ikke leke noen klubb midt på natten.
Dødningskalleklubben, heter det.
Slipp kniven nå, Astrid. Ro deg ned.
Kom an. Sett deg ned og pust litt. Ta det rolig.
- Du... - Men...
- Når sov du sist? - Jeg vil du skal tro på meg.
Vil du ha et glass vann?
Jeg henter et glass vann.
- Ser du noe? - Det føles som om vi er iakttatt.
- Jeg tror du har rett. - Jeg kjenner det også nå.
Vi driter i dette. Vi går og legger oss i stedet.
- Hvor skal du? - Jeg går og legger meg, sa jeg jo.
Det er åpenbart noen andre her. Du kan ikke gå og legge deg nå.
- Hva holder du på med? - Herregud!
Du oppfører deg som en gærning.
Det er noe som er enormt feil.
Ingenting som har å gjøre med mammas gamle klær, hva?
Hvor... hvor... hvor er du?
Hallo? Jeg hører ikke!
- Hallo? - Kan du høre meg?
Hallo?
Faen!
I et hus ved skogens ende
Liten nisse titter ut
Haren skutter fram så fort
Banker på dens port
Lukk opp...
Lukk opp øynene.
Astrid!
Dette må ta slutt.
Det må finnes en jævla måte å vekke henne på.
Hun ligger jo der.
Hjertet hennes slår og hun puster, men hun nekter å våkne.
Vi hadde en pasient en gang, hvis
pårørende levde i troen at pasienten skulle våkne når den følte seg klar
men... at den først trengte ordne opp i sine uoppklarte tanker.
Har du noen du kan prate med om alt dette?
Slekt eller familie?
Nei, egentlig ikke.
Astrid er den eneste jeg hadde... har...
og så... Vi hadde et spesielt forhold til hverandre.
Mamma er... Ja...
Mamma var ganske spesiell i sin oppdragelse, om man kan si det.
Hun... ja... Det var ikke noe som var...
...fysisk, men psykisk. Astrid var vel den som fikk ta de verste smellene.
Har dere kontakt nå, eller?
Med mamma...? Nei, hun døde for to år siden.
Det har aldri vært helt smertefritt.
Vi flyttet hjemmefra...
...ganske snart, eller så fort vi kunne brøt vi kontakten med henne.
Det var verre for Astrid for hun var nødt til å bli boende med henne.
Etter at jeg stakk hjemmefra bodde hun igjen flere år etterpå.
Man kan ikke komme over det vi måtte tåle fra mamma.
Det fins ingen normal person som kan gjøre det.
Jeg tenker at bagasjen hennes er ganske tung.
I et hus ved skogens ende
liten nisse titter ut
Haren skutter frem så fort
Knacker på dens port
Jeg vet at det er du som er i skapet, mamma.
Kom an, da! Kom ut, jeg venter på deg!
Kom an!
Du har alltid vært redd.
Du så...
...og du prøver å lure folk til annet.
Sier ikke noe rett ut.
Går du går ut den døren er du aldri velkommen tilbake. Hører du?
Au, au, au!
Du er død. Du fins ikke.
- Nei, nå prater du tull. - Mamma, la henne være.
Hva sier du, Louise? Skal jeg la deg være?
Se.
Nå får du være stille og la din søster svare. Hun har en egen vilje, forstår du.
Skal du si noe? Nei, hun er stille.
Det tolker jeg som at hun ikke er enig med deg, lille venn.
Har vi gjort noe?
Jeg har ikke gjort noe jeg ikke ville gjort om du var som de andre barna.
Dette er et resultat av dine handlinger.
Det har ingenting med meg å gjøre.
Skatt, hvis du bare hadde valgt å være normal og frisk
hadde dette aldri hendt.
Ikke snakke.
Ikke høre.
Ikke se. Tittei!
Stille, med deg.
Louise!
Louise?
Hva er det som skjer?
Du ser vettskremt ut. Mareritt?
Altså... jeg var virkelig der... på ordentlig.
Og så våknet jeg på stuesofaen igjen.
Ja, men selv om det føltes som det var virkelig, så var det bare et mareritt.
Vi satt her ved bordet.
Så holdt jeg i fotoet av mamma... og deg og meg.
Så så vred hun... hodet i fotoet
og ser på meg.
Er dette spøkelsesfotoet du prater om?
Det ser ut som vanlig. Det er bare litt ødelagt glass.
- Det var akkurat... - ...sånn i drømmen.
Nå får du skjerpe deg. Det er et foto. La det være.
Det er en rift over mammas ansikt.
Det ble sånn av glasset.
Hva husker du av henne?
Ja, du... Vi var her om somrene.
Det var varmt og deilig.
Jeg husker at vi husket og jeg...
Det var mest den spesielle duften som du sa... "Nå har vi kommet til landet."
"Her er det trygt."
Det var ikke det jeg mente. Hva husker du av mamma?
Si et minne.
- Hva? - Si hva du husker av mamma.
- Men, slipp... - Et bittelite minne av mamma.
Nei, jeg kan ikke det. Jeg husker ikke. Er du fornøyd, eller?
- Syns ikke du at det er rart? - Jeg syns at du er rar.
- Hva husker du selv, da? - Ingenting.
Hun har vært en stor del av livet vårt og vi husker ikke noe.
Vi burde vel huske en bursdag, eller en skoleavslutning...
Hva gjør du?
- Du har gått for langt nå. - Dette handler om mamma.
Vent.
- Noen kan ha fått motorstopp. - Akkurat dette skjedde i drømmen.
Akkurat dette.
Hva kommer til å skje nå?
- Hva er det som skjer? - Du må ikke klikke nå.
Det er et par maskerte personer i skogen som vil drepe oss.
- Jeg orker ikke. - Hør her.
Dette er en bra greie. Vi vet hva som vil skje. Vi er forberedt.
Hva skjer nå, da?
Hva skjedde i drømmen din?
Skal vi bare sitte her, da? Skal vi ikke ringe politiet?
Du kan ikke... Du får prøve å ringe om du vil.
Dekningen vil være dårlig når du kommer fram.
- Nødtelefonen 112, hva har hendt? - Hei, jeg heter Louise.
Er det noen som...
Jeg heter Louise...
Kan du røre deg...
Husker du hvordan vi kom hit?
Eller husker du hvor hytta vår ligger?
Vi har jo reist hit hundrevis av ganger.
Ja, men derfor burde vi vel huske hvor vi er.
Hva er det du sier? Jeg forstår ikke.
Jeg tror at vi er i en av drømmene mine.
Du er ikke virkelig.
Jeg tror at hjernen min har gjenskapt deg.
Du må hjelpe meg å overleve natten.
Jeg tror at det er den eneste sjansen jeg har til å våkne opp.
Herregud, Astrid.
- Du har ikke sovet. - Det er ikke det.
Du oppfører deg som en helt vanvittig person.
Snart kommer de til å begynne å banke utenpå huset.
Astrid...
Det fins ikke en eneste menneske her. Det er helt jævla tomt.
Vent, vi må holde sammen nå!
Louise!
- Astrid? - Hvor er du?
Astrid?
Jeg sitter...
Flytt deg så jeg får plass.
Du sjekker soverommet og du blir her.
Jeg tror hun har gått nå.
Louise...
Louise, jeg tror hun har gått.
Louise?
- Rolig! Kom an! - Vi må vekk herfra!
Vi klarer oss om vi løper fort. Vi løper på tre.
- Det kommer ikke til å gå. - Det gjør det visst.
Én, to, tre.
Hun fins ikke... Ta det rolig
Du er ikke virkelig.
Ikke rør meg. Pust.
Det er ikke virkelig.
Det er ikke virkelig. Pust.
Det er bare i mitt hode.
Unnskyldninger duger ikke, akkurat som du.
Du er mislykket.
Det skjer ikke på ordentlig. Det er bare i hodet mitt.
Stina!
Mamma!
Ikke skrik. Jeg er på kjøkkenet og lager et smørbrød.
Skal jeg lage et til deg?
Alt du gjør mislykkes du med. Du er mislykket.
Går du ut den døren er du aldri velkommen tilbake.
Er du her alt? Klokken er ikke ni.
Husker du hvor hytta vår ligger?
Jeg tror det er en av drømmene mine.
Astrid, er du der?
- Hører du meg? - Ja.
Jeg er i hytta. Kom hjem.
- Du fins ikke. - Visst fins jeg.
Du fins ikke!
Dette er ikke din feil.
Ikke gjør det. Ikke vær urolig. Du har gjort helt rett. Vi må skynde oss nå.
Jeg lover å forklare alt, men du må komme med oss nå.
Alle vi som er her har overlevd natten på en eller annen måte.
Fram til klokken ni morgenen etter.
- Hva skjer klokken ni? - Når begynner tiden din?
Det var vel en magefølelse. Unnskyld, men jeg forstår ikke.
Se der.
Hei! Er du her alt? Klokken er ikke ni. For en overraskelse.
Hver morgen klokken ni tilbakestilles alt og begynner på nytt.
En ny versjon av oss, eller meg eller deg, dukker opp.
Grunnen til at du ser våre virkelige jeg er at du forstår at det er en drøm.
Det var du nødt til å finne ut selv.
- Hun derimot har ikke gjort det. - Kan man ikke bare si det til henne?
Vi har etterlatt ledetråder for å lede tankene på rett spor.
Noen av oss har vært litt for ivrige og prøvd å forklare hands-on.
Ta det rolig.
Det var slik jeg ble knivstukket.
Vi befinner oss i en drøm og for å våkne må vi ta livet av demonene våre.
Jeg har alt prøvd det og det skjer ikke en dritt.
- Alle har prøvd å drepe Stina. - Det er ikke mamma som er problemet.
- Hva er problemet da? - Selvinnsikten.
Alle vi representerer ulike sider av Astrids personlighet.
For å våkne opp må vi ta livet av den versjonen som ikke vil slippe taket.
Hun som heller skaper en perfekt drøm uten problemer enn å våkne opp.
Astrid 99 er den naive som tror at alt løser seg av seg selv.
- Du trenger ikke telle dem. - Jo. 99 ganger har jeg vunnet.
For Astrid 99 virker alt normalt.
For oss er det viktig at vi husker at ikke noe av dette er virkelig.
Ingenting. Vi begynner å prate hver morgen og på noen minutter er det kveld.
Vet du hva jeg har? Jeg har sparess!
Det vi skal gjøre nå er at vi skal drepe dem en og en.
Louise og Stina er en kjede som holder Astrid 99 i drømmeverdenen.
Så dreper vi Astrid.
Du holder styr på Astrid 99. Vi tar oss av Stina og Louise.
Du vet hvor hun er.
Hva faen gjør du her? Du skulle vokte 99.
Våkn op!
Hvor er du hen?
Stikk du, jeg fikser dette.
Mamma, Louise?
Ja, hun er så klart ikke her.
Du sjekker soverommet. Du blir.
Helvete! Hvor er hun?
- Hallo? Om du hører meg... - Kan du høre meg?
Ingenting?
Vi må finne 99 nå. Få den.
Bli du, jeg sjekker.
Hun er der inne. Hun har en øks.
Vi må lokke henne til soverommet så vi kan komme inn.
Hvor er du hen?
Ok, ok. Jeg kommer.
Bli du, jeg sjekker.
- Hvor er sjefen hen, da? - Hun er der inne.
Hent de andre, da.
Ok, hold styr på 99, så fikser vi resten.
- Hvem faen var det? - Aner ikke. Det spiller vel ingen rolle
Hold styr på 99 nå.
Nei, nei, nei!
Nei!
- Husker du ikke? - Nei.
- Husker du ikke noe? - Jeg vet ikke, vær så snill.
Du har alltid vært ansvarlig, forstår du?
Husker du meg ikke?
I et hus vi skogens ende
liten nisse titter ut
Haren skutter frem så fort
banker på dens port
Husker du virkelig ikke?
Hjelp akk, hjelp akk, hjelp du meg
Slutt! Slutt! Slutt!
Ellers skyter jegeren meg
Kom ja, kom i hytten inn
rekk meg hånden din
Våkn opp!